Митяй О.В.
ОСОБЛИВОСТІ РИНКУ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОЇ ПРОДУКЦІЇ ЯК ЕКОНОМІЧНОЇ КАТЕГОРІЇ
Уманський національний університет садівництва, м. Умань, Україна

В період формування ринкових умов національної економіки окремі дослідники вважали ринок саморегульованою системою. При цьому вони стверджували про недоцільність державного втручання в його діяльність. Така точка зору, що «ринок відрегулює все сам», була закладена в основу концепції сучасної реформи. Нині зрозуміло, що такому «саморегульованому» ринку властиві багато недоліків: різка диференціація рівня життя окремих верств населення; диспаритет цін на сільськогосподарську і промислову продукцію; відсутність інтересу в розвитку фундаментальних наукових досліджень, а також сфери освіти тощо. Раціональна ринкова економіка має бути змішаною, поєднуючи в собі механізми внутрішнього (ринкового) і зовнішнього (державного) регулювання.
В ринкових умовах господарювання в Україні має бути створене відповідне ринкове середовище, в якому має розвиватись аграрна економіка. Ринкова інфраструктура характеризує собою систему підприємств, організацій, служб, інших формувань, які забезпечують процес реалізації сільськогосподарської продукції, до яких також відносяться торгові біржі, оптова та оптово-роздрібна торгівля, продовольчі ринки населених пунктів.
Ці формування призвані обслуговувати процес ринкового товарообміну, забезпечувати його надійність, прозорість, стабільність [1].
Ринок сільськогосподарської продукції – це складне та багатогранне явище, яке, маючи свої специфічні риси, відрізняється від ринків інших видів продукції. Складність ситуації в процесі реалізації сільськогосподарської продукції полягає в тому, що здебільшого ціни на неї встановлюються не виробником (виходячи з фактичної собівартості), а споживачами (заготувачами, трейдерами, посередниками тощо), що в умовах ринкових відносин є неприпустимим.
Метою створення продовольчого ринку є більш повне забезпечення населення сільськогосподарською продукцією та продуктами її переробки, сприяння сільськогосподарським товаровиробникам і переробним підприємствам у нарощуванні обсягів виробництва та посилення здорової конкуренції на споживчому ринку.
У економічній літературі висловлюються різні думки з приводу соціально-економічної сутності ринку.
Ринок як один із інститутів товарного виробництва існує майже сім тисяч років. Перші спроби дати його наукове визначення були зроблені менше двох століть тому [2, с.166]. Навіть у працях представників класичної школи політичної економії А.Сміта і Д.Рікардо термін „ринок” не набув чіткого політекономічного визначення, оскільки його відносили до зовнішніх явищ ринкової економіки, а тому він використовувався передусім для характеристики ринкового попиту [3, с.235]. 
 Спочатку домінувало побутове розуміння поняття „ринок” як синоніма терміна „базар” – певної ринкової площі, на якій велась роздрібна торгівля. З ХІІ ст. у містах відбуваються численні регулярні ярмарки. Замість „ринок” усе частіше застосовують термін „район торгівлі”. Саме тому французький економіст Антуан-Огюстен Курно (1801 – 1877) першим у науковій літературі визначення поняття „ринок” починає з терміна „район” [2]. Ринок, на його думку, це „...будь-який район, у якому відносини покупців і продавців настільки вільні, що ціни на ті самі товари мають тенденцію легко і швидко вимірюватися” [3, с.235]. Позитивним у цьому визначенні є характеристика ринку через відносини його суб'єктів. 
Цей аспект визначення відтворювався у працях західних науковців і надалі. Так, А.Маршалл розглядав ринок як будь-яку групу людей, які вступають у тісні ділові відносини і укладають великі угоди щодо будь-якого товару. Цим же дослідником доведено, що „чим досконалішим є ринок, тим сильнішою є тенденція у всіх його пунктах у той самий момент платити за той самий предмет одинакову ціну...” [3, с.235]. Проте, у його визначенні, як і у дефініції А.Курно, відсутня чітка класифікація самих відносин: А. Курно називає їх просто відносинами, а А. Маршалл – цільовими. Водночас, на нашу думку,  визначення А. Курно є більш досконалим, оскільки в ньому акцентуються саме відносини, а у Маршалла – групи людей. Такий недолік властивий і трактуванню ринку як сукупності покупців. К.Макконнелл і С.Брю у підручнику „Економікс” розглядають ринок як „інститут або механізм, який зводить разом покупців (представників попиту і продавців (постачальників) окремих товарів і послуг”. Американський економіст П.Хейне стверджує, що ринок – „це просто набір взаємозв'язків, або конкурентних торгів”. У обох дефініціях упущено таку важливу властивість ринку, як відносини між людьми і сутнісні ознаки цього інституту [2, с.166].
Близьке до цього визначення дав Л.Тейлор та інші західні вчені. Спільним, на нашу думку, для наведених визначень є те, що вони тлумачать предмет економічної науки, не акцентуючи на вивченні виробничих або економічних відносин. Крім того, у перших двох визначеннях звернено увагу на тенденції до вирівнювання цін. 
 У сучасній політичній економії у визначенні сутності категорії “ринок“ відповідною є певна сукупність економічних відносин. Винятком є твердження російського вченого Ю.Осипова, в якому зазначається, що ринок є суспільством підприємців як цілісної самоорганізованої системи, яка виконує функцію соціального організатора суспільного виробництва і здійснює мікрогосподарювання. [3, с.235]. Інші російські вчені характеризують ринок таким чином: Е.Ф.Борисов вважає, що «ринок - це сукупність операцій купівлі і продажу товарів і послуг» [4, с. 119].
В одному із сучасних російських підручників з політекономії „Економічна теорія (політекономія)” за редакцією В.І.Видяпіна, робиться спроба в контексті суспільної форми визначити ринок як суспільну форму організації і функціонування економіки, за якої забезпечується взаємодія виробника і споживача без посередницьких інститутів. Проте, таке тлумачення, на нашу думку, не розширює зміст ринку до системи виробничих відносин (відносин економічної власності) у всіх сферах суспільного відтворення, що науково не аргументовано. Доцільніше говорити про ринок як форму організації товарно-грошових відносин. 
Однак, на нашу думку, у наведених визначеннях не враховано принцип історизму, тому вони більше відповідають реаліям минулих століть, ніж сьогоденню. Врахування цього принципу передбачає передусім визначення основних суб`єктів сучасного ринку.
Сучасний ринок – регульована система економічних (техніко-економічних, організаційно-економічних та економічної власності) відносин між суб'єктами різних типів і форм власності і господарювання, в межах окремих країн і світового господарства з приводу купівлі товарів і послуг згідно з законами товарного виробництва.
Таке визначення може бути конструктивним з погляду економічної теорії, але воно недостатнє для характеристики політико-економічного аспекту ринку, тобто з боку відносин економічної власності.
Щоб обґрунтувати політико-економічне визначення ринку, слід перейти від категорії „економічна власність” до „привласнення” як форми реалізації власності. 
Ринок – сукупність відносин економічної власності з приводу вторинного привласнення й відповідного відчуження у сфері обміну через механізм цін на товари і послуги (передусім на ціну робочої сили), механізм інфляції, а також державного та наддержавного регулювання цін, попиту і пропозиції [2, с.166-168].
Проведенні нами дослідження дають підстави стверджувати, що ринок - це природна форма зв'язків, стосунків між виробниками і споживачами товарів, а також між вартістю і споживчою вартістю. У відносинах між виробниками і споживачами виражаються специфічно економічні інтереси кожного з них, які характеризуються не лише певною узгодженістю, але і суперечністю. Тому, ринок виступає і як своєрідний інструмент узгодження інтересів сфери виробництва і сфери споживання.
Ринок сільськогосподарської продукції, як економічна категорія, виражає сукупність відношень з приводу обміну, за допомогою яких здійснюється купівля-продаж сільськогосподарських товарів. Ринок завжди представлений парним співвідношенням «продавець-покупець», які в перетвореній формі, виражають внутрішні зв'язки і суперечності між виробниками і споживачами. Вони виявляються у сфері обміну як суперечність між попитом і пропозицією.
На ринку складається певна кон'юнктура. Кон'юнктура – це найважливіші ознаки, риси, показники, які характеризують поточний і перспективний стан розвитку економіки світового господарства, його окремих регіонів, країн певної галузі або ринку товарів і послуг.
Кон'юнктура найтісніше пов`язана з циклічним характером розвитку економіки, наявністю в них довгих, середніх і коротких циклів, економічною політикою уряду однієї країни, кількох або багатьох держав у межах окремого регіону світового господарства. Опосередковано економічна кон'юнктура залежить від соціальних, політичних, правових, військових, природних, біологічних, психологічних, національних та інших факторів суспільного життя в окремій країні або різних регіонах світового господарства. 
Основними економічними показниками кон'юнктури є: обсяг і динаміка інвестицій; динаміка виробництва і будівництва; зміна цін, відсотка, заробітної плати, прибутків, ставок оподаткування; розвиток внутрішньої та зовнішньої торгівлі, товарних запасів, платоспроможного попиту, споживання, заощадження; масштаби безробіття; курси цінних паперів; ступінь завантаження виробничих потужностей.
Отже, можна зробити висновок, що ринок – це сукупність економічних відносин між фізичними і юридичними особами (промисловими, торговельними кампаніями, корпораціями, банками), а також між державами і національними органами, міжнародними фінансово-кредитними інститутами щодо купівлі-продажу різноманітних товарів і послуг відповідно до законів товарного. 
На процес продажу товарів на ринку істотний вплив роблять умови реалізації. Окремі науковці схильні ототожнювати умови реалізації з кон'юнктурою ринку. На наш погляд, умови реалізації є ширшим поняттям, ніж кон'юнктура ринку. Кон'юнктура ринку - це економічна ситуація, що склалася на ринку відносно попиту, пропозиції, рівня цін, товарних запасів, становище основних фірм конкурентів. Умови ж реалізації разом з кон'юнктурою ринку включають і інші чинники, зокрема, способи доставки товарів на ринок, стан матеріально-технічної бази реалізації, різні форми регулювання оптової і роздрібної торгівлі, організаційні і правові питання.
Список використаної літератури:
1.	Формування та функціонування ринку агропромислової продукції (практичний посібник) / За ред. П. Т. Саблука – К. : ІАЕ УААН, 2000 – 555с.
2.	Мочерний С.В. Економічна теорія / С.В. Мочерний, М.В Довбенко // Підручник. – К.: Видавничий центр „Академія”, 2004. – 856с. (Альма-матер).- с.166
3.	Економічна енциклопедія: У трьох томах. Т.3/Редкол.: С.В.Мочерний (відп.ред.) та ін. – К.: Видавничий центр Академія”,  2002. – 952с. - с.235
4.	Борисов Е.Ф. Экономическая теория. Курс лекций для студентов высших учебных заведений. - М.; Общество «Знание» России. 1996. —478 с. - с. 119

Название секции: “Региональный потребительский рынок товаров и услуг“

Аннотация. В статье раскрыта экономическая сущность рынка сельскохозяйственной продукции и рассмотрены основные экономические показатели конъюнктуры рынка.
Митяй О. В. Особливості ринку сільськогосподарської продукції як економічної категорії / О. В. Митяй // Актуальные проблемы потребительского рынка товаров и услуг : материалы ІІІ Международной заочной научно-практической конференции, посвященной 25-летию Кировской ГМА, (24 февраля 2012 г.) /под ред. И. В. Шешунова, Н. К. Мазиной, В. М. Михайлова, Л. Н. Зоновой. – г.Киров : ГБОУ ВПО Кировская медицинская академия, 2012. – С. 98-100.